„Справедливостта през моите очи“

/есе/

Седя с чаша горещо кафе и мисля за справедливостта. За думата, която произнасяме с увереност, сякаш е ясна и еднозначна. А тя никога не е еднозначна. Тя носи в себе си очаквания, конфликти, разочарования и надежди. Справедливостта е границата, която обществото поставя пред силата. Тя е онова условие, без което нито една държава не може да бъде стабилна, а нито един гражданин – сигурен.

Още от най-ранна възраст човек има вродено усещане за справедливост. Децата реагират остро, когато нещо им се струва „нечестно“. Това показва, че справедливостта не е само юридическа конструкция, а дълбока психологическа потребност. Човек има нужда да вярва, че усилията му ще бъдат оценени, че правата му ще бъдат защитени и че няма да бъде поставен в по-неблагоприятно положение без основание. Когато това усещане бъде нарушено, се пораждат гняв, безсилие и отчуждение. Именно затова справедливостта е не само правен, но и морален и социален фактор.

В обществения ред справедливостта намира своя израз чрез закона. Законът създава рамка, която урежда отношенията между гражданите и между гражданите и държавата. Той въвежда правила, процедури и механизми за защита. Но съществуването на закон не е достатъчно условие за справедливост. От значение е начинът, по който той се прилага. Ако нормите се тълкуват избирателно или се използват формално, без да се отчита тяхната цел, тогава доверието към институциите се разклаща. Законосъобразността и справедливостта не винаги съвпадат автоматично; те изискват съзнателно усилие за баланс.

Моето разбиране за това се формира още по време на обучението ми в специалност „Съдебна администрация“. В рамките на ученическата си практика в Окръжен и Административен съд – Монтана имах възможност да наблюдавам отблизо административни дела, в които граждани оспорваха актове на държавни органи. Тогава за първи път видях как правото „оживява“ – как зад всеки документ стои конкретна човешка история. Някои дела засягаха трудови права, други – социални въпроси, трети – административни санкции. Но във всички случаи общото беше едно: човекът очакваше защита и справедливо решение.

Тази практика ми показа колко деликатен е балансът между властта и гражданина. Държавата разполага с механизми за принуда, но именно съдебният контрол гарантира, че тези механизми няма да бъдат използвани произволно. Справедливостта се проявява в прецизността на процедурата, в мотивираността на съдебния акт, в безпристрастната оценка на доказателствата. Видях колко важно е всяка стъпка да бъде изпълнена коректно, защото пропускът не е просто техническа грешка – той може да засегне нечие право или достойнство.

Днес, като студент по „Публична администрация“, разбирам още по-добре, че справедливостта не започва в съдебната зала. Тя започва много по-рано – при вземането на административното решение. Начинът, по който се издава един акт, дали е ясно мотивиран, дали са спазени сроковете и дали гражданинът е бил реално изслушан, определя дали той ще възприеме решението като справедливо. Дори когато резултатът не е в негова полза, човек може да приеме едно решение, ако вярва, че е било взето обективно и без предубеждение. Именно тук се крие психологическата страна на справедливостта – в усещането за честно отношение.

Когато разглеждаме въпросите на половото неравенство и дискриминацията, макар нормативната уредба да гарантира равни права, социалната реалност често разкрива различия в заплащането, в кариерните възможности и в обществените очаквания. Жените нерядко се сблъскват с ограничения, които не са формално закрепени в закона, но съществуват като нагласи и стереотипи. Дискриминацията невинаги е открита; тя може да бъде прикрита в подценяване или в неравномерно разпределение на възможности.

Когато човек бъде поставен в по-неблагоприятно положение поради пола си или произхода си се нарушава не само конкретно право, но и неговото чувство за собствена стойност. А достойнството е в основата на всяка справедлива система. Справедливостта изисква активна позиция срещу подобни проявления. Тя изисква институциите да бъдат чувствителни към неравнопоставеността и да реагират своевременно. Тя изисква обществото да не приема дискриминацията като „естествена“ част от реалността.

Справедливостта не е завършено състояние. Тя е постоянен процес на корекция, на самоконтрол и на усъвършенстване. Тя изисква знания и професионализъм, но и морална устойчивост. Изисква способност да се вземат трудни решения и да се носи отговорност за тях. Най-вече изисква смелост – смелост да се защитят принципите дори когато това не носи удобство.

Когато поглеждам към изстиналата си чаша кафе, осъзнавам, че справедливостта не е абстрактна теория от учебниците. Тя е реална отговорност, която се проявява в конкретни действия. Тя се измерва в това дали едно момиче ще има същите възможности като едно момче. Дали гражданинът ще бъде изслушан, без значение от социалния му статус. Дали институциите ще действат прозрачно и безпристрастно.

Истинската сила на едно общество не се измерва в строгостта на неговите санкции, а в способността му да защити най-уязвимите. Справедливостта е онова, което не позволява на властта да се превърне в натиск и на различието – в основание за дискриминация.

За мен справедливостта е отговорност – към закона, към институциите и към хората. Тя изисква професионализъм, но и съвест. Изисква знания, но и смелост. И вярвам, че само когато отстояваме равнопоставеността и не допускаме дискриминацията да бъде пренебрегвана, можем да кажем, че живеем в истински правова държава.